HIROSHIMA MIN ÄLSKADE
Översättning: Malin Bylund Westfelt
-Du har inte sett nåt i Hiroshima. -Jag har sett allt, allt.
Sjukhuset har jag sett, jag är säker. Det finns ett sjukhus i Hiroshima.
Hur hade jag kunnat undvika att se det?
Du såg inget sjukhus i Hiroshima, du har inte sett nånting i Hiroshima.
-Fyra gånger på museet. -Vilket museum i Hiroshima?
Fyra gånger på museet i Hiroshima. Jag såg folk gå omkring.
De går där, tankfulla, bland fotografierna...
...rekonstruktionerna, i brist på annat.
Fotografierna, fotografierna, rekonstruktionerna, i brist på annat.
Förklaringarna i brist på annat...
Fyra gånger på museet i Hiroshima. Jag betraktade människorna.
Jag betraktade mig själv, tankfullt. Och järnet, järnet som hade brunnit.
Järn som hade brustit, järn som hade blivit lika sårbart som kött.
Jag såg kapsylbuketter, vem hade kunnat föreställa sig det?
Människohud, flytande, överlevande, dess lidande ännu färskt.
Stenar, brända stenar, stenar som sprängts.
Hår från Hiroshimas kvinnor...
När de vaknade fann de att de hade tappat håret helt och hållet.
Jag har känt hettan på Fredstorget.
Tiotusen grader på Fredstorget. Jag vet det.
Solens temperatur på Fredstorget. Hur kan man inte veta det?
-Gräset... Det är enkelt... -Du har inte sett nåt i Hiroshima.
Rekonstruktionerna har gjorts så verklighetstrogna som möjligt.
Filmerna har gjorts så verklighetstrogna som möjligt.
Illusionen de skapar är så perfekt att turisterna gråter.
Det kan man håna, men vad annat kan en turist göra än att gråta?
Jag har alltid gråtit över Hiroshimas öde, alltid.
Nej. Vad hade du att gråta över?
Jag såg journalfilmerna. På andra dagen...
...det kan jag inte ha hittat på...
...dök vissa specifika djurarter upp igen ur jorden och askan.
Hundar förevigades, jag har sett dem.
Jag har sett journalfilmerna. Från första dagen, från andra dagen.
-Från tredje dagen. -Du har inte sett nånting.
Från femtonde dagen också.
Hiroshima täcktes av blommor. Överallt var det blåklint-
-och gladiolus och vinda-
-och blomman för dagen som föddes ur askan med en otrolig livskraft-
-som blommor aldrig tidigare uppvisat.
Jag hittar inte på.
Du hittar på allt.
Inget. Precis som i kärlek-
-där illusionen finns att aldrig kunna glömma...
Den illusionen fick jag i Hiroshima, att aldrig kunna glömma som i kärlek.
Jag har sett de överlevande och dem Hiroshimas kvinnor bar i sina magar.
Jag såg med vilket tålamod, med vilken oskuldsfullhet och mildhet...
...Hiroshimas överlevande fogade sig i ett öde så fruktansvärt orättvist-
-att fantasin, som i normala fall är så rik, hejdar sig helt inför dem.
Hör på, jag vet. Jag vet allt. Det fortsatte.
-Du vet ingenting. -Kvinnorna som kan föda monster.
Och det fortsätter. Männen riskerar att bli sterila. Och det fortsätter.
Regnet skrämmer. Askregnet över Stilla havets vatten.
Stilla havets vatten dödar. Stilla havets fiskare dör.
Maten skrämmer. Man kastar bort födan för en hel stad.
Man begraver födan för hela städer. En hel stad rasar.
Hela städer rasar.
Mot vilka rasar städerna? I ett raseri de inte rår över-
-mot den ojämlikhet vissa folk har satt i system mot andra folk.
Över den ojämlikhet vissa raser har satt i system mot andra raser.
Över den ojämlikhet vissa klasser har satt i system mot andra klasser.
Precis som du känner jag till glömskan.
Nej, du känner inte till glömskan.
Liksom du har jag begåvats med minne, jag känner glömskan.
Du har inte begåvats med minne.
Liksom du har jag försökt att med all kraft kämpa mot glömskan.
Liksom du har jag glömt.
Som du, ville jag ha ett otröstligt minne-
-av skuggor och sten.
Jag kämpade av all kraft, varje dag-
-mot det fasansfulla: att inte längre förstå varför man måste minnas.
Liksom du har jag glömt.
Varför förneka att minnet är så uppenbart nödvändigt?
Hör på, jag vet mer. Det kommer att börja om.
200 000 döda. 80 000 skadade. På nio sekunder.
De officiella siffrorna... Det kommer att börja om.
Det blir tiotusen grader på jorden, som tiotusen solar.
Asfalten kommer att brinna, det blir ytterligt kaos.
En hel stad kommer att lyftas upp från jorden och falla ner som aska.
Ny växtlighet tränger upp ur sanden.
Fyra studenter inväntar tillsammans en legendarisk död bland bröder.
Floden Otas flodmynningsdelta med sina sju armar töms-
-och fylls på precis som vanligt, vid precis den vanliga tidpunkten-
-med friskt och fiskrikt grått eller blått vatten, efter tid och årstid.
Folk står inte längre vid de leriga stränderna och ser på högvattnet-
-när det långsamt stiger i floden Otas delta med sina sju armar.
Jag möter dig. Jag minns dig. Vem är du?
Du dödar mig... Du gör mig gott.
Hur kunde jag ana att denna stad var skapt för kärlek?
Hur kunde jag ana att du var skapt för just min kropp.
Du tilltalar mig. Vilken händelse! Du tilltalar mig.
Så långsamt, plötsligt. Vilken ömhet...
Du kan inte ana! Du dödar mig! Du gör mig gott.
Du dödar mig. Du gör mig gott.
Jag har tid, jag ber dig... Sluka mig!
Vanställ mig, intill fulhet. Varför inte du?
Varför inte du i denna stad, denna natt-
-så till förväxling lik alla andra.
Jag ber dig.
Det är inte klokt vad din hud är vacker...
-Du! -Det är jag. Det måste du ha sett.
Är du japan helt och hållet... eller inte?
Helt och hållet. Jag är japan.
Du har gröna ögon, eller hur?
Jag tror det. Jag tror de är gröna.
-Du är som tusen kvinnor i en. -Det är för att du inte känner mig.
Kanske är det inte bara för det.
Det är inte otrevligt att vara som tusen kvinnor i en för dig.
Hör du? Klockan är fyra.
-Hur så? -Jag vet inte vem det är.
Han går förbi varje dag klockan fyra och hostar.
-Var du i Hiroshima? -Nej, det är klart jag inte var.
Visst ja, vad dum jag är...
Min familj var i Hiroshima.
-Jag var ute i kriget. -Det var tur, kan man säga.
-Ja. -Tur för mig också.
-Vad gör du i Hiroshima? -En film.
-En film? -Jag spelar med i en film.
Och innan du kom till Hiroshima, var var du då?
-I Paris. -Och innan dess?
Innan Paris var jag i Nevers. Ne-vers.
-Nevers...? -I Nièvre, du vet inte var det är.
Varför ville du se allt i Hiroshima?
Det intresserade mig. Jag har en teori om det här.
Att kunna se på riktigt, det är nåt man kan lära sig.
Vill du ha kaffe?
-Vad drömde du om? -Det minns jag inte. Hur så?
Jag tittade på dina händer, de rör sig när du sover.
Det kanske är när man drömmer, utan att man vet om det...
-Du är vacker, vet du om det? -Tycker du?
Lite trött, va?
-Lite ful. -Och det gör inget?
Det var det jag såg på cafét. Ditt sätt att vara ful.
-Och hur du hade tråkigt. -Fortsätt.
Du hade tråkigt på ett sätt som får män att vilja lära känna en kvinna.
-Du talar bra franska. -Inte sant?
Jag är glad att du äntligen märker hur bra franska jag talar.
Men jag hade inte märkt att du inte talar japanska.
Har du märkt att det alltid är samma sorts saker man lägger märke till?
Nej! Jag la märke till dig, det är allt.
Att lära känna varandra i Hi-ro-shi-ma.
-Det händer inte varje dag... -Vad var Hiroshima för dig?
Slutet på kriget, helt och fullt, menar jag.
Bestörtningen över att man vågade, att man lyckades.
Och en rädsla tog sin början, som vi aldrig tidigare känt.
Och likgiltigheten. Och rädslan för likgiltigheten.
-Var var du? -Jag hade precis lämnat Nevers.
Jag var i Paris. På gatan.
Vilket vackert franskt ord det är, Nevers...
Det är ett vanligt ord, lika vanligt som stan.
-Har du träffat många japaner här? -Ja, det har jag.
-Men inte så här som med dig. -Är jag ditt livs första japan?
Ja.
-Hiroshima. -I hela världen gladde man sig.
Och du gladdes tillsammans med hela världen.
Det var visst en vacker sommardag i Paris den dagen, har jag hört.
-Inte sant? -Ja, det var fint väder.
-Hur gammal var du? -Tjugo. Och du?
-Tjugotvå. -Vi var jämnåriga.
I stort sett.
-Vad sysslar du med? -Arkitektur.
Och dessutom...politik.
-Är det därför du kan franska? -Ja.
För att läsa om franska revolutionen.
-Vad är du med i för film? -Den handlar om freden.
Vad ska man annars filma i Hiroshima?
Jag skulle vilja träffa dig igen.
Så här dags i morgon är jag på väg hem till Frankrike.
-Vad? Det har du inte berättat. -Det är sant.
-Det tjänade inget till att säga det. -Så därför fick jag gå med dig upp.
För att det var din sista dag i Hiroshima.
-Det hade jag inte en tanke på. -Just nu undrar jag om du ljuger...
-...eller talar sanning. -Jag ljuger. Och jag talar sanning.
Men dig har jag ingen anledning att ljuga för.
Händer det ofta att du har såna här historier?
Inte så väldigt ofta. Men det händer.
Jag tycker så mycket om män!
Jag har tvivelaktig moral, förstår du.
Vad innebär det för dig?
Att man tvivlar på andras moral.
Jag vill träffa dig igen, trots din hemresa och tvivelaktiga moral.
-Nej. -Varför?
Därför.
Vill du inte prata mer med mig nu?
Jag skulle vilja träffa dig igen.
-Reser du till Nevers? -Nej, dit åker jag aldrig mer.
-Aldrig...? -Aldrig.
Jag har aldrig varit så ung som i Nevers.
-Ung i Nevers... -Ja.
Ung i Nevers... Och en gång var jag också galen i Nevers.
Nevers är det i hela världen jag drömmer mest om på nätterna.
Samtidigt som det är det jag tänker allra minst på.
Hurdan var din galenskap i Nevers?
Galenskap kan man inte förklara, det är som med intelligens.
Den ramlar över en, fyller en... och då förstår man den.
När det är över förstår man den inte alls.
-Var du elak? -Ja, jag var galen av elakhet.
Jag tyckte att man kunde viga sitt liv åt elakheten.
För mig fanns bara elakheten. Förstår du?
Ja.
-Ja, du förstår nog det med. -Har du fått återfall nån gång?
-Nej. Det är över. -Var det under kriget?
Nej, precis efteråt.
En av svårigheterna i den franska tillvaron efter kriget?
-Ja. Så kan man uttrycka det. -När gick galenskapen över?
Den gick över så småningom, helt när jag fick barn.
Jag sa att den gick över så småningom, helt när jag fick barn.
Jag skulle vilja vara tillsammans med dig några dar nånstans, en gång.
-Jag också. -Att återse dig i dag...
...är inget återseende, det är för tätt inpå. Jag skulle gärna vilja...
Nej.
Då så.
-Det är för att du vet att jag reser. -Kanske är det för det också.
Men det är väl ett skäl så gott som något.
Tanken på att aldrig mer få se dig, om några timmar...
Nej.
Du var lätt att hitta i Hiroshima.
-Är det en fransk film? -Nej, internationell. Om freden.
-Är den klar? -För min del.
Nu ska vi ta masscenerna.
Det finns ju så många reklamfilmer för tvål... Så, kanske...
Ja. Här i Hiroshima gör man sig inte lustig över filmer om freden.
Är du trött?
Som du.
Jag har tänkt på Nevers i Frankrike.
Jag har tänkt på dig. Går ditt plan fortfarande i morgon?
-Ja. -Definitvt?
Ja. Filmen är försenad, de väntar på mig i Paris sen en månad.
Du ger mig väldigt stor lust att älska.
Det är så med tillfällig kärlek.
Jag också...
Men inte alltid så här starkt, det vet du.
De säger att det ska bli åska innan kvällen.
OM EN ATOMBOMB ÄR LIKA MED 20 000 VANLIGA BOMBER...
...OCH OM VÄTEBOMBEN ÄR LIKA MED 1 500 ATOMBOMBER...
...vad motsvarar då de 40 000 väte- och atombomber som tillverkas nu?
Detta är till heder för människans vetenskapliga intelligens.
Tyvärr är människans politiska intelligens hundra gånger mindre...
...vilket berövar oss viljan att beundra människan.
Jag tycker inte om att tänka på din avresa i morgon.
Jag tror att jag älskar dig.
Du ska följa med mig en gång till.
Svara mig.
-Är du rädd? -Nej.
Sätt dig.
Är du alldeles ensam i Hiroshima? Var är din fru?
Hon är i Unzen, i bergen. Jag är ensam.
-När kommer hon hem? -Snart.
Hurdan är hon, din fru?
Vacker. Jag är en man som är lycklig med sin hustru.
Och jag är en kvinna som är lycklig med sin man.
Det skulle ha varit för enkelt...
-Arbetar du inte på eftermiddagarna? -Jo, särskilt på eftermiddagarna.
Det är verkligen idiotiskt...
Är det för min skull du förlorar en eftermiddag?
Säg det då, vad gör det?
Var han fransman, mannen du älskade under kriget?
Nej.
Han var inte fransman.
Ja. Det var i Nevers.
Först träffades vi i lador.
Sen i ruiner.
Och sen i rum, som man gör överallt.
Sen dog han.
Jag var arton och han tjugotre.
Varför tala om honom hellre än om andra? Varför?!
På grund av Nevers. Jag kan bara lära känna dig lite grann.
Och bland de tusentals saker som utgör ditt liv har jag valt Nevers.
-Det kunde varit vad som helst? -Ja.
Nej, det är ingen slump! Berätta varför!
Jag tycker mig ha förstått att det är där som du är så ung...
...så ung att du ännu inte tillhör nån speciell. Det tilltalar mig.
Nej, det är inte därför!
Jag tycker mig ha förstått att det var där jag nästan förlorade dig...
...riskerade att aldrig, aldrig få lära känna dig.
Jag tycker mig ha förstått-
-att det måste varit där som du började bli den du ännu är.
Jag vill härifrån!
Nu återstår det bara att slå ihjäl tiden som återstår till din avresa.
16 timmar kvar till ditt flyg.
-Det är en evighet! -Du får inte vara rädd.
Betyder inte Nevers nånting på franska?
Nej.
Hade du frusit i den där källaren i Nevers, om vi hade älskat varandra?
Jag skulle ha frusit. I Nevers är källarna kalla.
Sommar som vinter. Staden ligger längs med en flod som heter Loire.
-Jag kan inte föreställa mig Nevers. -Nevers: 40 000 invånare.
Byggd som en huvudstad. Men ett barn kan gå runt hela stan.
Jag är född i Nevers.
Jag växte upp i Nevers.
Jag lärde mig läsa i Nevers.
Och det var där... som jag fyllde tjugo år.
Och Loire?
På den floden finns ingen båttrafik, den är alltid tom-
-på grund av sitt oregelbundna lopp och sina sandbankar.
I Frankrike anser man att Loire är en mycket vacker flod.
Framförallt på grund av dess ljus.
Det är så oerhört milt... Om du bara visste.
När du är i källaren är jag död.
Du är död.
Och...hur ska man uthärda en sån smärta!
Källaren är liten. Mycket liten.
Marseljäsen ovanför mitt huvud...
Den är öronbedövande!
Händerna duger inget till i källaren.
De klöser och krafsar på väggarna-
-så att de börjar blöda.
Det är allt man kan göra för att må lite bättre...
...och för att minnas.
Jag tyckte om blod sen jag smakat på ditt.
Samhället breder ut sig över mitt huvud. Istället för himmel, då...
Jag ser detta samhälle gå, fort på vardagarna...
...långsamt på söndagarna.
De vet inte att jag är i källaren, man påstår att jag är död.
Död långt ifrån Nevers.
Min far föredrar det, jag är ju vanärad. Min far föredrar det...
-Skriker du? -Inte i början.
-Jag ropar på dig, tyst. -Men jag är död.
Jag ropar på dig fast du är död. Så, plötsligt en dag, skriker jag.
Jag skriker mycket högt, som en döv.
Då sätter de mig i källaren, som straff.
-Vad skriker du? -Ditt tyska namn. Bara ditt namn.
Jag har bara ett minne kvar, ditt namn.
Jag lovar att inte skrika mer och då får jag komma upp igen.
Jag står inte ut längre, så hett åtrår jag dig.
-Är du rädd? -Överallt. I källaren, i mitt rum...
-För vad? -För att aldrig mer få se dig.
Aldrig!
En dag fyller jag tjugo år. I källaren.
Min mor kommer och säger att jag är tjugo år.
-Min mor gråter. -Spottar du din mor i ansiktet?
Ja.
-Drick. -Ja.
Efter det vet jag inget mer. Jag vet inget mer...
De är mycket gamla och fuktiga källarna i Nevers, sa du?
Ja, fulla av salpeter.
Ibland kommer en katt in och tittar. Den är inte elak.
Jag vet inget mer, sen vet jag inget mer.
Hur länge?
En evighet.
Vad ung jag var en gång!
På nätterna tog mamma med mig ut i trädgården.
Hon tittar på mitt huvud. Varje natt tittar hon noga på mitt huvud.
Hon vågar fortfarande inte närma sig mig.
Bara på nätterna kan jag titta på torget, och då gör jag det.
Det är enormt. Det kröker sig på mitten.
I gryningen kommer sömnen.
Regnar det ibland?
Längs väggarna.
Jag tänker på dig, men jag säger det inte längre.
Galen.
Jag är galen av kärlek till dig!
Men mitt hår växer ut igen. Varje dag känner jag på det med handen.
Det gör mig detsamma, men ändå... Mitt hår växer ut.
Skriker du, före källaren?
Nej, jag känner inget. De är unga.
De klipper av mig allt hår. De ser det som en plikt att göra det.
-Skäms du för dem, min älskade? -Nej, du är död.
Jag är för upptagen av att lida. Det mörknar...
Jag hör bara ljudet av saxen mot mitt huvud.
Det gör din död lite, lite uthärdligare.
Som... Jag kan inte förklara det bättre...
...som stenväggarna för naglarna... Vreden...
Vilken smärta! Vilken värk i hjärtat! Det är inte klokt!
De sjunger Marseljäsen överallt i stan.
Det mörknar. Min älskade är Frankrikes fiende.
Nån vill visa upp mig i stan.
Fars apotek är stängt på grund av vanära.
Jag är ensam.
Vissa skrattar.
På natten går jag hem.
Så en dag lämnar du evigheten, min älskade.
Ja.
Det tog tid. De säger att det tog mycket lång tid.
Klockan sex på kvällen slår kyrkklockorna i Saint Etienne.
Sommar som vinter. En dag hör jag dem faktiskt.
Jag minns att jag hört dem förut.
Medan vi älskade, medan vi var lyckliga.
Jag börjar se. Jag minns att jag har sett, förut.
Förut, medan vi älskade, medan vi var lyckliga.
Jag minns. Jag ser bläcket. Jag ser dagen.
Jag ser mitt liv, din död, mitt liv och din död som fortsätter.
Och att skuggan inte längre når hörnen i mitt rum så fort.
Och att skuggan inte längre når hörnen i källaren så fort.
Vid halv 7-tiden.
Vintern är slut.
Det är fasansfullt! Jag börjar minnas dig sämre.
Ta glaset. Hjälp mig att dricka.
Jag börjar glömma dig.
Jag darrar vid tanken på att ha glömt så mycket kärlek.
Mer!
Vi skulle ses klockan 12 vid kajen.
Jag skulle ge mig av med honom.
När jag kom till kajen klockan tolv var han inte riktigt död än.
Nån hade skjutit från en trädgård.
Jag stannade vid hans kropp hela dagen.
Och hela natten som följde.
Morgonen därpå kom de och hämtade honom med en lastbil.
Det var den natten Nevers befriades.
Saint Etienne-kyrkans klockor ringde och ringde!
Han kallnade så småningom, under mig.
Vad han tog lång tid på sig att dö!
När? Jag vet inte riktigt längre.
Jag låg ovanpå honom...
Ögonblicket då han dog undgick mig faktiskt...
För i det ögonblicket, och även efteråt...
Ja, även efteråt, kan jag säga...
...fann jag inte nån skillnad alls mellan den döda kroppen och min.
Mellan den kroppen och min kunde jag bara hitta likheter...
...skriande likheter! Det var min första kärlek!
Så en dag skrek jag igen-
-och de satte mig i källaren.
Den var varm...
I det ögonblicket tog jag nog steget ut ur elakheten.
Jag skriker inte längre. Jag tar reson.
Nu har hon tagit reson, säger de.
En natt, en helgdag... får jag gå ut.
Det är vid Loirestranden, det är gryning.
Folk går förbi på bron, fler eller färre, beroende på tidpunkt.
På långt håll...ingen.
Kort därpå säger mor att jag måste ge mig av på natten, till Paris.
Hon ger mig pengar.
Jag ger mig av till Paris på cykel, på natten.
Det är sommar. Nätterna är behagliga.
När jag når Paris efter två dar står det om Hiroshima i alla tidningar.
Mitt hår har fått en anständig längd. Jag är ute på gatorna, bland folk.
Det är fjorton år sen.
Till och med händerna minns jag dåligt.
Smärtan minns jag lite grann.
-I kväll? -I kväll minns jag.
Men en dag minns jag inte...
...nåt alls...
Så här dags i morgon är jag tusentals kilometer ifrån dig.
Din man... Känner han till den här historien?
-Nej. -Så då är det bara jag?
Ja.
Det är bara jag som vet! Bara jag.
Tyst!
Vad skönt det är att vara med nån ibland!
Ja.
Berätta mer.
Tala!
Om några år när jag kommer att ha glömt dig...
...och andra historier som den här...
...kommer att äga rum, för vanans makt är stor...
...kommer jag att minnas dig som glömskan av...själva kärleken.
Vår historia ska jag betrakta som det ohyggliga i att glömma, det vet jag.
Tar aldrig natten slut i Hiroshima?
I Hiroshima tar den aldrig slut.
Vad jag tycker om städer där det alltid finns folk som är vakna...
...på natten, på dan...
Man måste undvika att tänka på svårigheterna i tillvaron ibland.
Annars blir det fullkomligt olidligt.
Gå ifrån mig.
Dagen har inte riktigt grytt ännu.
Nej. Det är troligt att vi kommer att dö utan att ha återsetts.
Ja, det är troligt.
Utom... Om det en dag... kriget...
Ja. Kriget...
Man tror sig veta...men inte.
Aldrig...
I Nevers hade hon en tysk ungdomskärlek.
Vi åker till Bayern, min älskade, och gifter oss.
Hon reste aldrig till Bayern.
Må de som aldrig åkt till Bayern våga tala med henne om kärlek!
Du var inte riktigt död än. Jag har berättat om oss.
I kväll bedrog jag dig med en okänd. Jag berättade om oss.
Du förstår, det gick att berätta.
På fjorton år hade jag inte fått tillbaka lusten till omöjlig kärlek.
Sen Nevers...
Se här, hur jag glömmer dig! Se här, hur jag har glömt dig!
Jag ska stanna i Hiroshima tillsammans med honom.
Varje natt i Hiroshima...
Jag ska stanna här. Här!
Stanna i Hiroshima.
Det är väl klart jag stannar i Hiroshima.
Tillsammans med dig.
Å, vad jag är olycklig!
Det här väntade jag mig inte alls, förstår du...
Gå din väg!
Omöjligt att lämna dig!
Stanna i Hiroshima med mig.
Han kommer till mig och tar mig om axlarna...
Han kommer att kyssa mig. Han kysser mig och jag är förlorad.
Jag möter dig, jag minns dig.
Denna stad var skapt för kärlek.
Du var skapt för just min kropp.
Vem är du? Du dödar mig.
Jag hungrade. Hungrade efter otrohet...
...äktenskapsbrott, lögn...
...och döden, sen tidernas begynnelse...
Jag anade att du skulle hända mig en dag.
Jag väntade på dig, otålig utan gräns... Lugn...
Sluka mig. Vanställ mig till din avbild...
...så att ingen efter dig alls kan förstå skälet till en sådan åtrå.
Vi ska vara ensamma och natten ska aldrig ta slut.
Dagen kommer aldrig mer att gry för någon, någonsin.
Aldrig mer... Äntligen.
Du dödar mig igen... Du gör mig gott.
Vi ska begråta den döda dagen, insiktsfullt och med god vilja.
Vi kommer inte att ha nåt annat att göra än att begråta den döda dagen.
Tid kommer att förflyta, bara tid.
Och tid kommer.
En tid då vi inte längre kan sätta ett namn på det som förenar oss.
Namnet suddas så småningom ut ur vårt minne...
...sen kommer det att försvinna helt.
Kanske är det... möjligt att du stannar?
Du vet att det är ännu omöjligare än att skiljas åt.
-En vecka? -Nej.
-Tre dar? -Till vad?
-Att leva på? Att dö av? -För att få veta.
Det finns inte. Inte heller tid att leva på, eller dö av.
Så jag struntar i det.
Jag hade föredragit om du dött i Nevers.
Jag också. Men jag dog inte i Nevers.
Nevers som jag hade glömt.
Jag skulle vilja återse dig i kväll.
Jag brände ner dig varje natt i månader...
...medan min kropp brann vid minnet av honom.
...medan min kropp redan brinner vid minnet av dig.
Jag skulle vilja återse Nevers, Loire...
Nièvres förtjusande popplar... jag låter er falla i glömska...
Banala lilla historia, jag låter dig falla i glömska.
En natt utan dig...och jag väntade på gryningen som en befrielse.
En dag utan hans ögon... Och hon dör. Lilla flicka i Nevers.
Lilla slampa i Nevers...
En dag utan hans händer och kärleken blir olycka...
Lilla obetydliga flicka, död av kärlek i Nevers.
Du tvångsklippta, jag låter dig falla i glömska. Banala historia...
Som med honom kommer glömskan att börja med ögonen. Likadant...
Sen, som med honom, kommer glömskan att nå din röst.
Sen, som med honom, kommer den att besegra dig, fullständigt.
Lite i taget. Du kommer att bli en sång.
-Vem är hon? -En fransyska.
Vad står på?
Hon kommer snart att lämna Japan.
Vi är ledsna över att skiljas.
Är ni ensam?
Har ni nåt emot att tala med mig lite grann?
Det är lite sent för att vara ensam.
Får jag slå mig ner?
Är ni bara på besök i Hiroshima?
Tycker ni om Japan?
Bor ni i Paris?
Omöjligt att inte komma.
Jag kommer att glömma dig! Jag glömmer dig redan, ser du det!
Hi-ro-shi-ma.
Hiroshima... Det är ditt namn.
Det är mitt namn. Ja.
Ditt namn...ditt eget namn är Nevers. Nevers i Frankrike.